Михаил Лъкатник
На път

chitanka.info

Нашето море е синьо,

а му викат Черно.

То блести като коприна

и е тъй безмерно,

че подириш ли му края —

няма край морето.

Някъде далеч в безкрая

слива се с небето.

Нашето море в морета

други се прелива.

Те приличат на полета

от тревица жива.

Само че по тях не бива

пешком да се ходи.

Там по тях развяват грива

горди параходи…

На пристанището чака

корабът моторен.

Поздравява ни моряка —

момък мил, отворен,

с риза малко избеляла,

гологлав и едър

и с усмивка разцъфтяла

в погледа му ведър.

— С нас на път ли?

По морета

и по океани?…

— С вас, където

флаг раздиплят

смели капитани.

— Е, добре дошли тогава.

Ето ви каюти.

Всеки да се настанява,

че след пет минути

корабът напуска кея…

„Ех, прости, родино!“

В тоя кораб ще живея

може би година…

Тръгвам в плаване далечно.

Кой кураж би дал ми?

Там, в страни със слънце вечно

и зелени палми

има лъвове свирепи,

тигри кръвожадни!

Там, в онез незнайни степи,

сигурно са гладни.

Виждам ги:

към мен се спускат

с лапа да ме цапнат.

Като ряпа ще ме схрускат,

мигом ще ме лапнат…

Но…

зад кърмата се оцежда

бяла морска пяна,

а от мостика нарежда

строго капитана:

— Ход наляво!

Стоп машини!

Ход напред!

Направо!… —

И шумят водите сини.

Корабът ни плава.

Слънцето трепти, захожда.

Сетен лъч догаря.

Сива чайка ни провожда

чак навън, до фара.

Тук, зад нас, остава всичко

мило и красиво.

Сбогом!

Пожелай ни, птичко,

плаване щастливо!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.